- Regist
- 11-03-2024
- Poruka
- 765
- Reakcije
- 148
- Točke
- 5,156
Bošnjaci su jedini autentični evropski narod koji ušao u krug islamske civilizacije u vrijeme dolaska Osmanlija na Balkan. Iz ovoga se da zaključiti da su bili ti koji su donijeli i onda širili islam na Balkanu. Istina, na Balkanu su i ranije postojali određeni tragovi islama jer su na ove prostore dolazili Arapi još od osmog stoljeća, ali sistematske islamizacije nije bilo sve do osvajanja Balkana od Osmanlija. Arapi nisu bili misionari, oni su bili trguvci, ili svjetski putnici. Poznato je da su dolazili do obala Jadranskog mora.
Dolaskom Osmanlija nije se širio islam tako brzo kako se često mislilo, pisalo, govorilo. Proces primanja islama trajao je gotovo stoljeće i pol, jer nije bilo prinude da neko prihvati islam, a da bi osmanlijski popis stanovništva iz 1604. godine iskazivali procenat od 75% bošnjačko - muslimanskog stanovništva i tek nešto preko 20% bošnjačko – kršćanskog. U nekim gradovima Bosne i Hercegovine, kao na primjer u Sarajevu islamizacija je išla još dublje tako da je u to vrijeme procenat bošnjačkog – muslimanskog stanovništva iznosio 95%. Da je bilo prinude i prisilnog prevođenja u islam, a i taj vremenski raspon koji bi mogao na to uticati, balkansko područje pod Osmanskom vlašću bilo bi pretežno muslimansko stanovništvo.
Bilo je onih koji su tvrdili da su Bošnjaci – muslimani u Bosni i Hercegovini uglavnom gradski element. Bošnjaci – muslimani su najbrojniji u gradovima, ali, ipak, samo jedna trećina tog stanovništva pripada gradu. Ostale dvije trećine su seoski elementi. Ovo nam potvrđuje statistika. Bilo je momenata kada su iz ekonomskih razloga traže utočište u gradovima.
Obzirom da su Bošnjaci – muslimani, stisnuti među kršćanskim narodima na ovom zajedničkom balkanskom prostoru, već duže vrijeme izloženi napadima svojih susjeda koji ih žele iskorijeniti, naročito u Bosni i Hercegovini, a bilo je i genocidnih pokušaja u dugom periodu od blizu tri stoljeća, a od kojih smo i sami svjedoci ovog posljednjeg pokušaja zatiranja Bošnjaka – muslimana i islama na prostorima Bosne i Hercegovine u agresiji od 1992. do 1995. godine, koja je krunisana genocidom.
Historijski korijeni genocida nad Bošnjacima – muslimanima nalaze se u ponašanju Austrije, Venecije i Rusije prema muslimanima, posebno Bošnjacima – muslimanima, u ratovima sa Osmanskom državom. Za razliku od osmanske muslimanske države u kojoj je važio princip iz Kur'ana *La ikrahe fi ddin* (nema prisile u vjeri), krišćanske, hrišćanske države primjenjivale su srednjovjekovno pravilo *Cuius regio, illius religio* (čija je zemlja /država/ toga i vjera).
Polazeći od tog pravila, krišćanske, hrišćanske države uništavale su muslimane ukoliko su oni odbijali da prihvate krišćansku, hrišćansku religiju. To je naročito došlo do izražaja u toku tzv. Velikog rata (1683 – 1699. godine) kada su mnogi muslimani, a naročito Bošnjaci – muslimani poubijani, a mnogi, naročito zarobljene žene i djeca, silom pokrštavani. Ta praksa je sve do rata između Austrije i Osmanskog carstva (1788 – 1790.), kada je prosvjećeni austrijski car Josip II Bošnjacima – muslimanima, ukoliko ostanu mirni,obećao ličnu i imovinsku sigurnost i prvi put ravnopravnost islama sa drugim vjeroispovijestima, pa čak i plaćanje vjerskih službenika iz državne blagajne.
Dolaskom Osmanlija nije se širio islam tako brzo kako se često mislilo, pisalo, govorilo. Proces primanja islama trajao je gotovo stoljeće i pol, jer nije bilo prinude da neko prihvati islam, a da bi osmanlijski popis stanovništva iz 1604. godine iskazivali procenat od 75% bošnjačko - muslimanskog stanovništva i tek nešto preko 20% bošnjačko – kršćanskog. U nekim gradovima Bosne i Hercegovine, kao na primjer u Sarajevu islamizacija je išla još dublje tako da je u to vrijeme procenat bošnjačkog – muslimanskog stanovništva iznosio 95%. Da je bilo prinude i prisilnog prevođenja u islam, a i taj vremenski raspon koji bi mogao na to uticati, balkansko područje pod Osmanskom vlašću bilo bi pretežno muslimansko stanovništvo.
Bilo je onih koji su tvrdili da su Bošnjaci – muslimani u Bosni i Hercegovini uglavnom gradski element. Bošnjaci – muslimani su najbrojniji u gradovima, ali, ipak, samo jedna trećina tog stanovništva pripada gradu. Ostale dvije trećine su seoski elementi. Ovo nam potvrđuje statistika. Bilo je momenata kada su iz ekonomskih razloga traže utočište u gradovima.
Obzirom da su Bošnjaci – muslimani, stisnuti među kršćanskim narodima na ovom zajedničkom balkanskom prostoru, već duže vrijeme izloženi napadima svojih susjeda koji ih žele iskorijeniti, naročito u Bosni i Hercegovini, a bilo je i genocidnih pokušaja u dugom periodu od blizu tri stoljeća, a od kojih smo i sami svjedoci ovog posljednjeg pokušaja zatiranja Bošnjaka – muslimana i islama na prostorima Bosne i Hercegovine u agresiji od 1992. do 1995. godine, koja je krunisana genocidom.
Historijski korijeni genocida nad Bošnjacima – muslimanima nalaze se u ponašanju Austrije, Venecije i Rusije prema muslimanima, posebno Bošnjacima – muslimanima, u ratovima sa Osmanskom državom. Za razliku od osmanske muslimanske države u kojoj je važio princip iz Kur'ana *La ikrahe fi ddin* (nema prisile u vjeri), krišćanske, hrišćanske države primjenjivale su srednjovjekovno pravilo *Cuius regio, illius religio* (čija je zemlja /država/ toga i vjera).
Polazeći od tog pravila, krišćanske, hrišćanske države uništavale su muslimane ukoliko su oni odbijali da prihvate krišćansku, hrišćansku religiju. To je naročito došlo do izražaja u toku tzv. Velikog rata (1683 – 1699. godine) kada su mnogi muslimani, a naročito Bošnjaci – muslimani poubijani, a mnogi, naročito zarobljene žene i djeca, silom pokrštavani. Ta praksa je sve do rata između Austrije i Osmanskog carstva (1788 – 1790.), kada je prosvjećeni austrijski car Josip II Bošnjacima – muslimanima, ukoliko ostanu mirni,obećao ličnu i imovinsku sigurnost i prvi put ravnopravnost islama sa drugim vjeroispovijestima, pa čak i plaćanje vjerskih službenika iz državne blagajne.